- Mozart to není. - Slyším.
- Mohla byste mi překládat? - Cože, já?
Kdysi jsem slyšel vát vítr ve stromech. Snad je to tak.
Kdysi jsem slyšel smích. Vycházel z dětských úst.
A hořce jsem slzami zaplakal nad ztracenými stromy.
A malé děti přijdou ke stromům a já jim dám naději.
Ale pro ubohé ztracené děti už tam stromy nejsou.
Jejich hračkou je páchnoucí stoka.
Zoufalství je jejich hrou.
A šplhají jen po troskách.
- Bravo! - Bravo! - Skvělé! Výborně!
A stromy budou tvoje.
Merci.
Ne, už to je.
Bronteina dieta: Jogurt, ptačí zob, žádné maso.
Laureen.
Kamarádka.
Pleový krém Monticello.
Výborně.
Pleový krém.
- Stačí to takhle? - Co?
- Vaše spaní. - Jistě.
- Díky. - Za co? - Za dnešek. Ta píseň, báseň.
Nedělal jsem to pro vás, ale čistě pro sebe.
Zlobila jste se, že jsem přišel s Laureen.
- To teda jo. - Když se zlobíte, stojí studium.
A já bych nedostal zelenou kartu.
- Vy teï něco skládáte? - Prosím?
- Pobrukujete si. - Já? Nikdy to nedělám.
Ale ano. Pořád.
- Když vám to vadí, přestanu. - Ne, líbí se mi to.
To je první věc, co se vám líbí.
Nic proti vám nemám, ale nevyznám se ve vás.
Chci, aby bylo po všem, a můj život byl jako dřív.
A já čekám, až začne ten můj.
Dobře, začneme.
Tohle je dům mé babičky. Měla překrásnou růžovou zahradu.
Zahradu založil dědeček. Vzadu za domem.
To je na pláži.
Nosili jsme kloboučky.
- A tohle je ve školce. - Aha.
Mí sourozenci.
Táta je spisovatel Bydlí v Connecticutu.
Dal nám jména po známých spisovatelích. Naše kletba.
Chtěl ze mě mít umělkyni. Když jsem tančila, byl spokojený.
Zahradničení ho nezajímalo.
- To je Colette. - Colette. - Austen, Lawrence a Elliot.
- Tohle je táta. Tady je lepší.
- Výrazná tvář. - Je to silný muž.
Má vyhraněné názory.
Vy a můj otec jste ve všech ohledech odlišní.
- Jo, nenáviděli byste se. - Proč?
- Vy jste ve všem pravičácký. - Ale ne. Vy se řídíte politikou.
- Máte na vše jednostranný názor. - To snad ne. - Jo.
Tohle je z koleje. Různé demonstrace.
- Za co? - Tak různě. - Různě...
- To je Laureen. - Laureen, jo.
- Phil? - Ano, Phil.
Pořád ho milujete?
Ano, miluju. Je milý a citlivý.
- Vegetarián. - Dbá o svou životosprávu.
Já ne. Já jsem žrout.
Udělal jsem si to, když mi bylo dvanáct.
- Ve škole se vám nesmáli? - Ve škole? Ne.
Od desíti jsem tam nechodil.
Můj otec měl stejnou. Byl mechanik, ale miloval cikány.
Toužil být cikánem. Cestovat a tak.
A tohle mi udělala jedna "putain".
Víte, co to je? Prostitutka.
- V našem městě byly dvě. - Aha.
Liane a Michelle.
Michelle měla zrzavé vlasy. Dlouhé, až po pás.
A tohle srdce znamená lásku a nenávist.
Když někdo říká, že miluje vše, není to pravda.
Takové je srdce.
V tomhle jsem poctivý.
A tohle je z doby, kdy mě živila ulice.
Ten nůž znamená pomstu.
Když vám někdo ublíží, uděláte si takové tetování,
než ho zabijete.
Když je po něm, uděláte si další, s nožem v pochvě.
- Ale to tam nemáte. - Ještě jsem ho nenašel.
- Seděl jste někdy? - Jo.
- Za co? - Obcování s nezletilými.
Krádež aut. Nic vážnýho.
A kdy máte menstruaci?
- Co? - Menstruaci?
Začátkem měsíce nebo na konci. Kdy?
- Začátkem měsíce. - Na začátku.
Nevěřila jsem, že jste skladatel.
Po všech těch lžích je těžké poznat pravdu.
Musíte se řídit instinktem.
Ano.
Tohle byl můj první kluk na koleji.
Byl taky hudebník.
Hrál na pozoun.
Takže on vás líbal poprvé?
Na to se určitě ptát nebudou. Dobrou noc.
- Bronte? - Ano?
- Na které straně postele spíte? - Na pravé.
- Dobře, tak si lehnu na levou. - Dobře.
Bronte, pojïte. Máme ještě práci.
No tak.
Afrika. Neděle.
Chérie, v Africe je vedro
a spousta zeleně.
Sloni byli už zase neklidní.
Je to kvůli bubnům.
Rozrušuje je to.
Stýská se mi po tobě
a kladu si stejnou otázku:
Kdy za mnou přijedeš?
Drahý Georgi,
náš byt je překrásný.
Když se podívám na jezírko, vzpomenu si na tebe.
Přijeï brzy. Myslím na tebe.
Líbám tě, B.
- To je komické! - Ne. Pro zelenou kartu všechno!
Vyndáme foák.
Nebe je modrý.
Jsme na svatební cestě, usmívejte se.
Teï mě vyfote na lyžích.
- Dobře, ukažte. - Chci slalom.
Jedu slalom.
Potřebuju modré nebe. Tak, fajn.
Vydržte. To je ono.
Dobrý.
To je krása!
Pojïte, politický balet. Já jsem poražený.
- Vy jste vítěz. - Fajn.
- Vítězství. - Jo.
Vítězství.
- Dobrý. - Dobrý. Ještě jednu.
Zeleň, ano. Dejte ten list za sebe.
Tak to nemyslím. Tahle strana je v pořádku.
- Ten lopuch? - Teï je to dobrý.
- Vypadá to tady na slony? - Podle mě ano.
Ještě ten nůž, jako když...
Ano.
- Vždy je to hloupé. - Ne, není. Ještě. Úsměv.
- Tak. A další. - Jaké?
- Budu kutil. - Kutil?
Dobrý manžel doma něco dělá.
- Třeba... - Dobře.
Tumáte.
Prima.
Úsměv.
- A teï něco opravujte. - Jo.
Zůstaňte tu.
- Haló? - Překvapení. Jsme dole v hale.
- Mami! Proč jste nezavolali? - Můžeme nahoru?
- Jasně. - Opravdu? - Já jen... jistě. Jistě.
Georgi!
Georgi, mí rodiče. Musíte pryč, zabijou mě.
- Převlíknu se. - Na to není čas.
Tak jo, já už jdu.
- Vemte ty lyže. - Jo, jo. Lyže.
Dejte je do skříně.
Otevřete mi to. Rychle.
Díky.
- Ne, puste mě ven. - Promiňte. Pojïte.
Vyjděte. Něco si vymyslím.
- Mohu si s vámi promluvit? - Manžel je na odchodu.
Chci se zeptat na ty lidi z imigračního.
A v noci jsem slyšela bubny.
- Já ne. Já ne. - Bubny z džungle. - Teï ne.
Pořád se ptají na různé věci o vašem manželovi.
Doufám, že není špion.
To víte, že ne.
- Mami, tati. - Co se to tady děje?
- Teï ne. Až později. - A co ty bubny? - Teï ne.
- Co? - Až později.
- Nemám nic připravené. - Něco jsem přinesla.
Ty za námi nikdy nepřijedeš.
Ne, to není proto. Otec tu má schůzku.
- Romantické doupě. - To je nádhera.
- To je George. - Ahoj. - Dobrý den.
Údržbář.
Můžete s tím dneska skončit, Georgi.
Jistě, jenom něco dodělám.
- Miláčku, to je nádhera. - Pardon.
- Chápu tvoje nadšení. - Je to tu malé.
- Podepsali ti tu smlouvu, tati? - O tom nebudeme mluvit.
Jestli ji podepsali? Ne. Jsou to lháři. Obelhali mě.
- Nerozčiluj se, drahý. - Nejvíc ze všeho nenávidím lháře.
Jdi si přečíst noviny, my půjdeme do skleníku.
- Zlobí se. - Vidím.
To je taková nádhera!
- Nechcete pomoct, Georgi? - Ne, jen něco měřím.
Chápu.
- Narodilo se jí dítě. - Neříkej, jak se jmenuje?
Tiffany. Mají Tiffany a Tarquina.
- Díky. - Je to snobské. - Drahý. - On je taky snob.
Je to tak.
- Sama to říkáš. - Máš dneska špatnou náladu.
Kde je šroubovák?
Prosím?
Potřebuju šroubovák.
- Myslela jsem, že jste pryč. - Jen zpravím ty dveře.
Slyšela jsem. Je dole pod dřezem.
Půjdu mu pomoct. Je bezradný.
Ochutnej to, drahoušku. Vykašli se na své zásady.
Vezmi si ty orchideje, mami. Určitě máte naspěch.
Ne, ne. Dneska nepospícháme.
Vy asi nejste opravář, viïte?
Ne, já jsem skladatel.
Já jsem zase uklízel, když jsem začal psát.
To už je dávno.
Právě jsem se oženil a proti vůli svých rodičů.
Byli jsme bez peněz.
- ODDACÍ LIST - Byla to láska na první pohled.
Bylo to složité, ale když někoho milujete...
Znáte to?! Byla to romance na palubě.
Dovolíte?
- Pomůžu vám. - Posbírám to.
Bronte, pojï sem. Co je tohle?
- Díky. - Měli jsme instruktáž o člunech.
Náhodou jsme si sedli do stejného.
- Vy jste tu ještě, Georgi? - Běžte s mámou ven. Ven!
- Ale... - My s Georgem to zvládneme.
Jen jděte.
Bavili jsme se o hudbě, lásce, lyžování.
- No prostě o životě, viïte? - No ano. - Posaïte se.
Ten tvůj George je fajn, Bronte. Okouzlující.
To není můj George, mami. Už měl být pryč.
Otec se s ním dobře cítí. Víš, jak nemá rád město.
- Buï mu vděčná. - Opravdu?
- Výška tak asi 160 centimetrů. - 170. - 170.
- Váha 70 kilo. - Ne.
- Ne? - Ne, jen 63.
- 63. - Jo.
Oči...
- Hnědé. - Hnědé, jo.
- Malá jizva na kotníku. - Jak to víte?
Viděl jsem ji.
- Narozená 24. srpna 1959. - Správně. A teï já.
- Oči zelené. - Veliký nos...
- Ne. - Jo, je velký.
- Výška 185. - Jo.
Váha...
Nedělejte si s ní starosti.
- V 17 jste potkal Helenu. - Jo.
- Studovala na univerzitě v Paříži. - Oui.
Naučila vás noty a komponovat.
- Žili jste spolu 7 let. - 7 let. - Až do její smrti.
Pak jste hudby na několik let zanechal, ano?
No, ano.
Nekomponoval jsem, ale na piano jsem hrál pořád. Po barech.
Ano.
Anton vás jednou slyšel hrát v Paříži
a řekl, že vám pomůže začít znovu, v Americe.
V Americe jsem se probudil. Překrásná země plná příležitostí.
Dobře, zpátky k práci.
Žila jste se dvěma muži. S Petrem a se Stephenem.
- Oba moc slušní. - Slušní? - To jste řekla vy.
- Aha. - Jo.
Stephen si vás chtěl vzít, ale podle vás je manželství nuda.
- S výjimkou toho našeho. - Jasně.
A pak přišel Phil.
Phil.
- Jeho milujete. - To jim neřekneme.
- No, nechala jsem ho. - A vzala si mě, protože...
- Jste jiný a zábavný. - A nezapomeňte.
- Jsem údržbář. - Správně.
Měl jste spoustu žen. Po Heleně jste miloval jen mě.
A zamiloval jste se, protože...
Z jakého důvodu? Nic mě nenapadá.
Nemůže být těžké najít důvod.
Počkejte.
Musí to mít důvod.
Jasně! Ano!
S vámi opět slyším hudbu!
- To nic. Je to stejné. - Opravdu?
Měla jsem bratra.
Tak. Tady máte pětku. To je dobrý.
- Co se děje? - Nic.
- Co? - Nečekejte na mě.
Phile!
Ahoj!
- Pojïme k tobě. - Ne, nechci.
Nebo se najíme u Angela.
- Ne. - Mám hlad.
Ne, ne.
Opravdu ne.
Všechno je zařízený. Pojï se mnou.
- Tak tady za rohem. - Ne. Tak pojï už.
Tak jo, dobře.
Co jsi celou dobu dělala?
- Nic moc. - Nic moc? Bylo ti smutno?
- Jistě. - Ano? Chyběla jsi mi.
- A já tobě? - Jasně. - Ano? - Jo.
Změnila jsi se. Určitě se mi stýskalo víc.
To není pravda.
Měla jsi tam být. Byla to krása.
Vidím nás dva, jak tam v divočině pěstujeme vlastní potravu.
Jednu noc byl neuvěřitelný měsíc. Mělas to vidět.
Tady byl stejný měsíc.
To jo, ale mělas ho vidět na obloze bez smogu.
Byl nádherný. Bylo pod mrakem.
Najednou jimi pronikl paprsek.
Bylo vidět jako ve dne. Stromy vrhaly obrovské stíny.
Za příštího úplňku tam pojedeme.
SVATEBNÍ DEN
LÍBÁNKY V ASPENU AFRICKÉ SAFARI
DOVOLENÁ NA PLÁŽI
DOMÁCÍ KUTIL KRÁSNÁ BRONTE
- Jdi už. - Ne.
- Phile. - Vrátný tady není.
Sejdeme se zítra. Teï běž.
Jen ke dveřím, Bronte. Co kdyby tam někdo číhal.
- To je nádhera. - Došel jsi ke dveřím.
- Chci vidět skleník. - Phile, jsi opilý.
Pojï ke mně.
- Jsi překrásná. - Phile, prosím.
- Ne. - Bronte.
Phile.
Phile, ne! Ne!
Neslyšíte, co říká?!
Řekla vám, jděte!
- Kdo je to? - Zmiz. - Georgi, přestaň.
- Ptám se tě, kdo to je. - Padej, vegetariáne!
- Řeknete mi, kdo jste? - Georgi, ne!
Jsem její manžel, jasný?!
- Co jste řekl? - Muchloval jste se s mou ženou.
- Bronte! Bronte, je to pravda? - Je, ale jinak, než si myslíš.
- Cože? - Bože!
- Tak ven! - Počkat!
Ven! Ven! Ven!
- Vy jste číšník z té restaurace. - Zmiz!
Zjistím, o co tady jde.
Ven, ty mrkvičko. Okurko!
- Ale ne! - A teï půjdete vy!
Pohovor! Zítra musíme...
- Ven! - Vy jste blázen! - Cože? Blázen? Ven! Ven!
- Co náš pohovor? - Kašlu na něj! Je mi to fuk!
- Bronte, no tak. - Zmizte, nebo zavolám policii.
Nebo na imigrační. Radši vězení než tohle.
Aspoň budu mít klid.
No tak. Nebuïte jako dítě.
Bronte.
Bronte, otevřete.
Bronte.
Vstaňte. No tak. Vstaňte!
Ven! Ven! Ven!
Ach, ne.
Zmiz! Ven!
Zpátky do metra.
- To jste vy! - Dobrý den, paní Birdová.
Co jste se nastěhovali, jsou tu jen samé trable.
- Nechtěl jsem tě budit. - Zase jsi zapomněl klíče?
- Ano. Pořád je zapomínám. - Proč jsi nešel do hotelu, drahý?
Majitelé s tím neměli souhlasit. Ustlat si na chodbě.
- Tady nejste v Africe. - Já to vím.
Už se to nestane.
- Proč jste to včera udělal? - Nemám rád vegetariány.
- Nebuïte směšný. - Obtěžoval vás. Neovládal se.
- To má být omluva? - Nehodí se k vám.
Opravdu? Ví o citech víc než vy.
O citech? Přece žádné nemáte.
- Chrápete, chováte se hrozně. - O to vám jde. Jste snob.
Sprosáku, jste tlustý a nechutný.
Říkáte, že jste rebel, ale otce se bojíte.
- Můj otec něco dokázal. - A vy žijete jako podle knihy.
Je vám 40 a spíte v parku.
A co Phil? Vy se spolu krásně milujete. Jako zelenina.
- Chybí vám sex. - Tak se mluví v kanálech.
Odtud jste přišel a tam skončíte.
Ano, přišel jsem z kanálu.
Vy jste jako rostlina.
Jako... kaktus. Pích.
Nerozuměla jsem vám, ale teï vím, že vás nenávidím.
Fajn. Aspoň něco cítíte.
- Proboha, pohovor! - Bože můj!
- Máte... Máte...? - Já to udělám. Dělejte.
- Pojedeme metrem. - Můžete to zkusit.
Pojïte! Parkem! Honem!
Prasklo hlavní potrubí, všechno všude stojí.
- Zkusíme to parkem. - Ale parkem je to daleko.
Bronte! Je to daleko.
Rychle! Tudy!
- Pojïte! - Tudy? - Jo.
- Nesmíme přijít pozdě. - Věřte mi, znám to tady.
- Doprava. - Jo. - Rychle.
Honem! Honem! Pozor! Opatrně.
Už jsme blízko.
Rychleji.
- Taxi! - Taxi!
Číslo 75.
Jsme na řadě.
Strava: Vločky, salát. Žádné maso, bez oleje.
Otec Sydney.
Pleový krém Monticello.
Monticello.
Váš otec byl Bertram nebo Bernard?
- Henri. - Aha.
Sedmdesát šest.
Pane Fauré, počkejte zde. Paní Fauréová, za mnou.
SVATEBNÍ DEN
Pane Fauré, zvažujeme, zda jste se neoženil jen na oko.
Mám na vás několik otázek. Rozhodneme podle vašich odpovědí.
Buïte stručný a držte se věci.
Nyní zvedněte pravou ruku
a přísahejte, že budete mluvit pravdu a nic než pravdu.
- Přísahám. - Přísahám.
Jmenujete se Bronte Mitchell Fauréová?
Její otec je spisovatel.
- Jeho jméno? - Sydney Parrish.
Nemá úplné vzdělání. Ve dvanácti utekl z domova.
Rostliny. Miluje je. Je to její výzkum.
Mám ráda saláty a on zas tučnou stravu. To víte, Francouz.
- Má ráda ptačí zob. - Ptačí zob?
Jo. Vločky a kafe bez kofeinu.
- Pořád si něco pobrukuje. - Prosím?
Když komponuje. Už dávno nic nesložil.
Říká, že není citlivý, ale to lže.
Je moc citlivý.
Vždycky mě rozesměje.
Je laskavá k lidem.
Daleko víc než já.
Nevěřím lidem.
Měl těžký život.
Vlastně ani neumí lidem dávat, ale mohl by dát hodně.
Je vyrovnaná.
Zato já ne.
Je vášnivý. Miluje život.
Myslím, že to skoro stačilo. Ještě několik detailů.
- 170 centimetrů. - 185.
- 63. - Nechce mi říct, kolik váží.
- Spí na pravé straně postele. - Na levé.
- Kartáček? Zelený. - Zelený.
Pleový krém?
Monticello.
Monako.
Monte Carlo.
Tuhle odpověï si nemůžu zapamatovat.
Všechny ostatní si pamatujete?
Je to moje vina. Ji nechte na pokoji.
- Zvládla jsem to dobře. - Já taky.
Myslím, že ji dostanete.
- Zelenou kartu. - Ano.
Uvidím vás ještě? Musím si vzít své věci.
- Nechám je u Oskara. - Jo, dobrý nápad.
Jakmile ji dostanete, můžeme začít s rozvodem.
Hned jak to půjde, ano.
- Hodně štěstí v hudbě. - Doufám, že ty stromy dostanete.
- Sbohem, Georgi. - Sbohem, Bronte.
Prsten.
- Madam, africké šperky. - Ne, děkuji.
- Já... - Dobrý den, madam.
Právě tady byl pan Fauré. Mám vám dát toto.
- Jeho let byl asi odložen. - Ano, díky, Oskare.
PRO BRONTE
Afrika, úterý.
Chérie, sloni byli zase neklidní.
Tak neklidní, že nemohu spát.
Rád bych ti dal poslední sbohem před příštím safari.
- Je to pravda. - Cože?
Monticello.
Hrozně jsem se snažil.
Zvoral jsem to.
Proč jsi mi to neřekl?
To nic.
Dohodli jsme se, že když odjedu,
tak ti ten tvůj skleník zůstane.
Kašlu na celý skleník.
Musíme jet, pane Fauré.
Ne. Ne!
- Budu psát. - Jedeme.
- Každý den. - No tak, pane Fauré.
V dopisech budeš číst pořád to samý:
Kdy za mnou přijedeš, chérie?
Ne! Ne!
Máš je ještě?
Oui.
Je můj.
Miluju tě.
Česk é titulky Tereza Chvojková AWstudio Praha, 2003
Ripped by: SkyFury